![Erdélyi szemmel a Dunántúl](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/747_eszc_(1).jpg)
Több mint nyolcvan esztendővel ezelőtt – 1934 februárjában Nyugat-Magyarországra látogatott az Erdélyi Helikon írócsoportja: Kós Károly, Kemény János, Dsida Jenő és Nyirő József.
A turné hosszas volt és több dunántúli városra kiterjedt. Az írók elsősorban azért látogatták végig ezeket a helyszíneket, hogy népszerűsítsék a helikoni eszmét és előfizetéseket szerezzenek az Erdélyi Szépmíves Céh részére. A látogatás komoly sajtóvisszhanggal járt, hiszen számos író-olvasó találkozót tartottak, fogadásokon, jótékonysági esteken vettek részt.
Irodalom- és „gazdaságtörténeti” tény, hogy az Erdélyi Szépmíves Céh (ESzC) egyfajta szövetkezet volt, amelyet az olvasók tartottak fenn. Kós Károly személyes hozzáállására, kockázatvállalására és következetességére volt szükség, hogy a céh működhessen. Alapítását hatan kezdeményezték tíz évvel korábban – 1924. március 20-án jelent meg a Keleti Újság Irodalom és Művészet című rovatában a felhívás – Nyirő József, Paál Árpád, Ligeti Ernő, Zágoni István, Kós Károly és Kádár Imre jegyzik -, de Kós volt az, aki – amellett, hogy megtervezte és szerkesztette a megjelenő köteteket – biztosította az anyagi hátteret is, fedezeti váltót írt alá Weisz Sándornál, aki vállalta a nyomdai kivitelezést. A fedezet, vagyis a bankgarancia Kós sztánai háza, a Varjúvár volt. Az előfizetők azonban képesek voltak fenntartani a kiadót, olyannyira, hogy az ESzC 1928-tól beszállt az amúgy veszteséges Erdélyi Helikon megjelentetésébe is.
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/meghivo1.jpg)
Tévedés lenne azonban azt hinni, hogy az Erdélyi Helikon mögött valamiféle alapítvány vagy vállalkozás állt volna, a lap az ESzC kezdeményezéseként jött létre, a helikonista írók marosvécsi találkozóját pedig (1926-tól 1944-ig) Kemény János szervezte, s annak költségeit saját vagyonából állta. Az egy másik, ugyancsak sikeres, nagy hatású és emlékezetes történet.
Az ESzC-nek fennállása idején 166 kötete jelent meg Erdélyben. Néhány adat az előfizetőkről: 1926-ban 320, 1927-ben 344, 1928-ban 556 erdélyi és 50 külföldi pártolótagja van; az 1929-1933 közti gazdasági válság idején megfogyatkozik az előfizetők csoportja – a regisztrált 274 belföldi + 206 külföld (1931) állandó előfizető és „amatőr-példányokat” vásárlók száma 1935-ben már csak 225, igaz, hogy ettől az évtől már a budapesti Révai Könyvkiadó veszi át a magyarországi kiadást, s az Erdélyben is népszerű, sikeres és Magyrországon ugyancsak ismert írók ily módon komolyabb bevételekhez jutnak (Nyirő József, Tamási Áron, Kós Károly, Bánffy Miklós és még néhányan).
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/eszc(1).jpg)
Nyirő József így emlékszik vissza dunántúli útjukra a Budapesti Hírlapban 1934 áprilisában.
Az Erdélyi Helikon dunántúli bemutatkozása hetekig tartott. Székesfehérvár, Pécs, Sopron, Szombathely, Magyaróvár, Pápa, Tata, Győr és Eger közönsége minden politikától mentes becsülő szeretettel fogadott bennünket és bár a tanulságos ütünk ezer komoly, értékes benyomásától rajzik a lelkünk, ami mind, mind tolira kívánkozik, mégis a végén kell kezdeni e rövid beszámolót, az utolsó kendőlobogtatással, melyet az ottmaradt erdélyiek elrobogó vonatunk után hintettek: – Üdvözöljük Erdélyt!
Nem kell felfedeznem, hiszen mindenki tudja, hogy a mai Magyarország lakosságának külön kategóriája, mondhatni speciális rétege az ú. n. „erdélyiek” azok, akiket másfél évtized alatt tízezer számra szállítottak ki a repatriáló vonatok. A történelmi idők és rendkívüli viszonyok által szétszaggatott otthonok és családok gyermekei. Az apa, anya talán itt fut lobogó fehér hajjal az élet után, vagy pihen a mohos székely temetők kopár hantjai alatt; a fiú, a leány pedig túl birkózik a gonddal és legtöbbször kilátástalan jövendővel. Alig van olyan falu, hova ne jutott volna közülünk.
A kétségtelenül tragikus sors, a „vagonlakók” korszakának első, zavart és megdöbbentő pillanatai már elmúltak. Az erdélyiek nagyobb része már valahogy „elhelyezkedett”. Vannak, akiknek jobban, vannak, kiknek gyengébben megy a sorsa. Megbízható, korrekt, kitűnő munkatársaknak bizonyultak minden téren s a szilárd, törhetetlen erőnek, kitartásnak, lelkiismeretességnek, etikai magaslatnak és szaktudásnak előbb-utóbb érvényesülnie kellett. Ez az élet törvénye.
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/erkezok.jpg)
1934. február 25-én a szombathelyi állomáson
(Pável Ágoston felvétele)
Azokkal van dolgom, kik oda át is becsülést, tiszteletet, szeretetet és exisztenciát vívtak ki maguknak, komoly és értékes tényezőkké váltak, ők okozták nekem a legnagyobb meglepetést. Kerülték a politikát, nem akarták tudni, hogy mit csinálnak a románok, vagy mit nem csinálnak, sem azzal nem mutatkoztak be, hogy én kormányfőtanácsos, vagy gyári munkás vagyok, így vagy amúgy megy a sorsom, hanem egyetlen büszkeségük az volt: , Én is erdélyi vagyok”. Csíkból, Udvarhelyről, Zilahról, Petrozsényból, Kolozsvárról és Isten tudja honnan. Volt olyan is köztük, ki nem is tudott tisztességesen magyarul, de a láng ott lobogott a szemében és a szavában: „En is erdélyi vagyok”. Volt olyan is, kinek kétszáz hold vitézi telke van, omlós, kövér, pompás dunántúli humusz, amit egy vékony sétapálcával is fel lehetne szántani, a nyulak, fácánok tömegesen szaladgálnak rajta, ha a félszemével állandóan alszik, mégis megélne a közepes termésből is; de futva hagyná az egerekre az egészet, csak még egyszer a görbe csíki hegyek meredek oldalán a vál- lával támaszthatná sovány, szőrös tehénkéjét szántás közben azon földön, amely még a vetőmagot is alig adja vissza. Azon a földön, melyen született és felnőtt…
Hát itt a különbség!
Sokan talán mosolyognak fölötte, érthetetlen előttük az efféle. A velünk ülő vasmegyei ember is csodálkozva hallgat, mert ránézve mégis a „vasi föld” az első, de nem csinál akkora dolgot belőle, mert ott él Bécs árnyékában, ahol a vadon termő fiadért is többet fizetnek, mint nálunk a szemetes búzáért és az ő idegei gondolkozása bele van kapcsolódva Nyugat vérkeringésébe és arányaiba, ízig, vérig magyar, de európéer is, aki világkereskedelmi és gazdasági tényezőkkel számol és ha muzsikát akar, nem a füstös cigányt inti a füle mellé, hanem „felszalad a Hofoper”-be. Csodálkozik — mondom — a vasi ember az én udvarhelyszéki emberemen, mert tudja róla, hogy világot látott, széleslátókörű, kitűnő szakember, akinek tudományos cikkei külföldi folyóiratokban elég gyakoriak, és mégis arról érdeklődik, hogy megvan-e még a „Papkert” a „Vargapatak”, épült-e a „Szejke”, mit csinál az öreg Embery Árpád, Tamás Albert, Szabó András, Gáspár Balázs, kik régi tanárok a klasszikus fajtából. Szemei lángolnak, arca sápadt és biztosan tudom, hogy álmában is a Budavárt, Szarkakőt, Hargitát, a Kárpátok magas ormait látja, melyeken szédülő fenyők susognak és minden vágya, még egyszer pisztrangászni a Libán ezüst patakjaiban, fényes, fekete mókusok játékát látni, szalonnát sütni a Bükkben és ingujjra vetkőzve jó, küküllőmenti borvizes bort inni utána.
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/asztal.jpg)
díszebéden (Fotó: Vasi Szemle)
– Nosztalgia! – ejtik rá az értetlenek hidegen az ítéletet.
Nem nosztalgia ez édes vérem, hanem az élet, annak is a titka. Nem lehet akkora kultúrát szerezni, hogy a szülőföld örök szomjúságát túlfejlődje a magyar ember. Az erdélyi embernek régiói vannak, mint a fáknak. Az a régió a bükkösé, ez a fenyőrégió -itt kezdődik a havasi zóna. Vannak bükk-emberek, fenyő-emberek és szikla-emberek, kik nehezen vernek gyökeret az alföld világában, a műerdők artézi kú- tak és törzskönyvezett lovak, műtrágyázott, centiméter pontosan ültetett pikiro- zott gazdasági kultúrában. Más illatot lehel itt az ő lelkűk. Olyanok ők, mint maga a föld, amelyből vétettek. Ezért nem tudnak soha tökéletesen beleilleszkedni, maradék nélkül áthasonulni az új környezetbe. Legalább ez a generáció alig. Két életet élnek, mert ők az átmenet a régi, porba- omlott és az új világ között. A történelem szekere az ő szívükön és testükön át robogott tova. Mindegy, ők „Erdélyiek” maradtak és fognak maradni. Ez ellen nem tehetnek. A törzsökös magyarok is érzik, tudják ezt. Ezért a nevük tizenöt év után is: „Az erdélyiek”.
Ezért fáj nekik, ha édes otthonukról nem tudok felvilágosítást adni, nem ismerem öreg édesapjukat, édes anyjukat, vagy itt maradt sírjukat, a szétszakadt kis család tagjait, az ismerősöket, de mégis jól esik minden szó, ami róluk visz hírt. Élvezik az erdélyi nyelv különös muzsikáját, zamatát, erejét és finomságát és üdvözölnek idehaza mindenkit és mindent.
A szívem megremeg, mikor egyikük, akinek már nem élnek itt hozzátartozói és „csak” a temetőben fekvő holtjaitól szakadt el, meleg, drága elborulással megragadja a kezemet és a leikéből sugárzó kemény szorítással így búcsúzik: – Tisztelem odahaza az erdőt, a mezőt, a hegyet, a patakokat, a fákat, a virágokat, a madarakat, a legkisebb fűszálat is, a kicsi falukat, minden embert, a felhőket, az esőt és napfényt, a bogárkákat, a köveket, a borvizet, örömöt és bánatot, a bölcsőt és koporsót, mindent, de mindent…
Meglepetve nézek rá. Nem vers, amit mond. Valóság. Komoly és igaz valóság. A szeme is mondja az arca is mondja, a reszketése is mondja, felindulása, lobogó arca, lobogó lelke is mondja, az egész ember mondja.
Meglepetve nézek rá és megértem.
Aztán mindketten lehajtjuk a fejünket. Bűn volna tovább minden szó.
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/erdelyi_szepmives.jpg)
Emlékét Szombathelyen és Vashidegkúton szobor őrzi, Szentgotthárdon a városi múzeumot, szülőfalujában – amely ma Cankova néven Szlovéniában található – a helyi általános iskolát nevezték el róla. Igen sokat tett Pável Ágoston emlékéért leánya S. Pável Judit.
Jeles tanítványai közül Szent-Györgyi Albert (1893-1986), Gazdag Erzsi (1912-1987) és Weöres Sándor (1913-1989) nagy szeretettel emlékezik meg róla.
![](http://archivum.eloszekelyfold.ro/wp-content/uploads/2021/12/pavela1.jpg)
Más időben ugyan, más körülmények közepette, de felelős értelmiségiek, írók, költők és politikusok megpróbálták az ESzC újraindítását, de nem jártak komolyabb eredménnyel. Az új sorozat mindössze néhány kötet kiadásáig jutott el. Készült egy emlékkönyv Tar Károly szerkesztésében (1996), amelyben összegzi az addig elvégzett munkát. Későbbi eredményes megjelenésekről és programokról nem tudunk.
Hasonló, ám kevésbé sikeres vállalkozás a 100 kötetesre tervezett Székely Könyvtár (SZK) című sorozat – Hargita Megye Tanácsa támogatásával -, amelyben ezidáig 50 cím jelent meg. Elképzelhető, hogy ennek a sorozatnak vannak még erőtartalékai, hiszen ezidáig klasszikus székely szerzőket, illetve olyan ma élő alkotók munkáit jelentette meg, akik benne vannak ugyan a köztudatban, de nevük még nem, illetve nem mindig garancia az átütő sikerre. Nyilvánvaló, hogy nem az üzleti haszon a cél az SZK szerkesztői számára sem, amolyan „gyűjtőkönyvtárat” kívánnak létrehozni, amelyben ott a mindenkori székelyföldi irodalom java.
Összeállításunkhoz Balogh Péter Erdélyi írók országjárása Nyugat-Magyarországon című, Kós Károly emlékének szentelt – tanulmánya képi anyagát is használtuk.
Balázs Árpád, Simó Márton/ Élő Székelyföld Munkacsoport